Lyssna.
Jag vill inte härifrån.
Varför skulle man vilja det? Vi har hört om världen utanför.
Om atoller, vätebombstest. Vet du hur vätebomber fungerar?
- Jag vet. Med väte. - Kul.
Andra bomber exploderar. Men inte vätebomben.
Den imploderar och skapar en explosion på miljoner grader.
- Fattar du? - Ja, ja.
Släpp honom!
Nej!
Nej! Nej!
Vad gör du? Herregud, Teddy!
Ni har Billings. Va fan är det med er? Fånga dem, döda dem inte!
- Han hoppade på oss. - Han måste till sjukavdelningen.
Inte ni. Ta en promenad.
Kom, Cawley skär kulorna av mig för det här.
Laeddis.
Hejda mig...
...innan jag dödar fler.
Laeddis.
Ni sa jag skulle bli fri härifrån.
Ni lovade.
- Ni ljög. - Laeddis.
- Laeddis? - Det är fan så lustigt.
- Din röst. - Känner du inte igen den?
Efter alla våra samtal?
- Efter alla dina lögner? - Låt mig se ditt ansikte.
De säger att jag är deras nu.
Att jag aldrig kommer härifrån.
Din tändsticka slocknar.
Låt mig se ansiktet! Nu! - Varför? Så att du kan ljuga mer?
- Det handlar inte om sanningen. - Jo, om att avslöja den.
Det handlar om dig. Och Laeddis.
Så har det varit från början.
Jag var oviktig. En väg in.
George... George Noyce.
Inte möjligt. Du kan inte vara här.
Snyggt, va?
- Vem gjorde så här mot dig, George? - Du.
- Va fan menar du? - Allt ditt djävla snack fick mig hit.
Hur fick de ut dig ur Dedham? Jag ska fixa det här, förstått?
Jag kommer aldrig ut nu.
- Berättar hur de fick in dig här. - De visste! Fattar du inte?
Allt du planerade och hade på gång.
Det här är ett spel, bara för dig.
Du utreder ingenting. Du är som en djävla råtta i en labyrint.
- George, du har fel. - Jaså?
- Har du varit ensam sen du kom hit? - Jag har varit med min partner.
Du har ju inte jobbat med honom förr.
- Han är U.S. Marshal... - Du har inte jobbat med honom förr.
George, jag litar på honom.
Då har de redan vunnit.
Och de sätter mig i fyrtornet.
De kommer att skära i min hjärna.
Och jag är här bara på grund av dig!
Jag ska få ut dig. Du ska inte till fyrtornet.
Du kan inte ta reda på sanningen och döda Laeddis samtidigt. Du måste välja.
- Jag ska inte döda nån. - Lögn!
Jag ska inte döda honom. Jag svär!
Hon är död. Hon...släpp henne.
Släpp henne.
Berätta för honom, Teddy. Säg honom varför.
Du måste. Det finns inget annat sätt.
- Släpp henne. - Berätta om när jag fick medaljongen.
Att mitt hjärta brast och du frågade varför.
Hon manipulerar dig.
- Och jag sa att det var av lycka. - Hon kommer att döda dig.
Vill du veta sanningen, så låt henne gå.
- Jag kan inte. - Du måste släppa henne!
Då kommer du aldrig ifrån ön.
Dolores.
Han är inte på den här avdelningen.
Han flyttades härifrån.
Om han inte är på avdelning A, är det bara ett ställe han kan vara på.
Fyrtornet.
Du...
Gud hjälpe dig.
Vi har problem, chefen. McPherson och Cawley är i byggnaden.
De letar efter en vårdare som blev galen på en patient.
Vi sticker. Hitåt.
Fortsätt gå. Vi hör ju hit.
Vart tog du vägen? Var var du?
Sen vi fick killen till sjukan gick jag till patientregistret.
- Hittade du Laeddis? - Nej.
Men det näst bästa. Hans intagningsjournal.
Allt som fanns. Inga händelserapporter, eller fotografier utan bara det.
- Här, titta. - Jag tittar senare.
- Var är det, chefen? - Jag läser senare bara.
- Ashecliffe är därborta. - Jag ska inte dit.
Jag går till fyrtornet. Jag ska ta reda på vad fan som händer på ön.
Där är det.
Vi är för långt söderut. Vi måste gå runt. Vi kommer inte över klipporna.
Det kan finnas en väg runt träden, en stig runt klipporna till fyren.
Vänta, vi har intagningsjournalen.
Det finns en patient 67, fast de nekade till det.
Jag ska till fyrtornet. Förstått?
- Hur fan ska jag stoppa dig? - Varför vill du det?
Att klättra ner där i mörkret är snudd på självmord.
Okej, bäst att du står över då.
Du drog in mig, och nu är vi fast här med bara varandra att lita på-
-och du beter dig som... - Som vad? Hur beter jag mig?
Vad fan hände därborta i cellerna, Ted?
Vad tror du om vädret i Portland, Chuck?
Jag är från Seattle.
Seattle.
Jag fortsätter...ensam.
- Jag följer med, chefen. - Jag sa ensam.
Bra.
Fan!
Det skulle inte ta lång tid, men jag kom inte dit. Tidvattnet kom in.
Chuck!
Kom igen!
Chuck! Var är du, Chuck?
Chuck!
Vem är ni?
Teddy Daniels. Jag är polis.
- Ni är Marshal. - Det stämmer.
- Vill ni ta bort handen bakom ryggen. - Varför? Varför?
Jag vill vara säker på att det ni har inte skadar mig.
Jag behåller den här om det går för sig.
Det går bra.
Ni är...
Ni är Rachel Solando.
Den riktiga.
Dödade ni era barn?
Jag hade inga barn. Jag var aldrig gift.
Innan jag blev patient på Ashecliffe, arbetade jag här.
Var ni sköterska?
Jag var läkare.
Ni tror jag är galen. Och om jag säger att jag inte är galen.
Det hjälper inte, eller hur?
Det är rena Kafkasituationen.
Folk påstår att man är galen och alla ens protester bekräftar just det.
Ursäkta, men jag förstår inte.
Förklaras man sinnessjuk tolkas allt man gör som en del av sjukdomen.
Rimliga protester är förnekelse. Skälig fruktan, paranoia.
Överlevnadsinstinkter är försvarsmekanismer.
Ni är klokare än ni ser ut. Det är nog inte så bra.
Vad hände med er?
Jag ifrågasatte all natriumamytal och hallucinogena opiater.
Psykotropiska droger.
Jag frågade om operationerna också.
Känner ni till transorbital lobotomi?
De elchockar patienten och går in genom ögat med en isklyvare-
-och drar ut nervtrådar.
Det gör patienten mycket lydigare. Lätthanterlig.
Det är barbariskt, samvetslöst.
Vet ni hur smärta upplevs av kroppen?
- Beror väl på skadan? - Nej, så är det inte.
Hjärnan kontrollerar smärta, rädsla, empati, sömn, hunger, vrede. Allt.
- Tänk om man kunde kontrollera den? - Hjärnan?
Göra om en människa så att hon inte känner smärta, kärlek eller sympati.
En människa som inte kan förhöras, för hon har inget att bekänna.
Man kan aldrig radera alla minnen.
Nordkoreanerna experimenterade med hjärntvätt på amerikanska fångar.
Soldater blev förrädare och sånt gör de här. De skapar spöken som gör saker-
-friska människor aldrig skulle göra.
Att få den förmågan och kunskapen skulle ta år av forskning.
Hundratals försökspersoner.
Om femtio år ser man tillbaka och säger, det var här det började.
Nazisterna använde judar, Sovjet lägerfångar och vi-
-använde patienter på Shutter Island.
Nej, så blir det inte.
Ni förstår väl...
...att de inte kan släppa er.
Jag är statspolis. De kan inte hindra mig.
Jag var en uppskattad psykiater från en ansedd familj.
Det spelade ingen roll.
Har ni några tidigare trauman i ert liv?
Ja.
- Men vad gör det? - De pekar på en tidigare händelse-
-som orsak till er sjukdom.
Så när de tar in er här, säger era vänner och kolleger:
"Så klart han bröt ihop. Med hans upplevelser."
- Det kan de säga om vem som helst. - De kommer att säga det om er.
- Hur är det med huvet? - Huvet?
Konstiga drömmar? Sömnproblem?
- Huvudvärk? - Jag får lätt migrän.
Herregud.
Har ni ätit tabletter? Aspirin?
- Aspirinet? - Herregud.
Och ni åt maten i kafeterian och drack kaffet?
Ni har väl ändå rökt egna cigaretter?
Nej.
- Nej, det har jag inte. - Neuroleptisk narkotika har effekt-
-efter 36 till 48 timmar.
Förlamning, först i fingertopparna, sen hela handen.
Har ni haft några levande mardrömmar?
Berätta vad som pågår i fyrtornet.
Berätta.
Hjärnkirurgi.
Vi-öppnar-hjässan-och ser-vad-som- händer-om-vi-drar-här-kirurgi.
Lärde-det-av-nazisterna-sorten.
Det är så de skapar spökena.
Vem vet om det här på ön?
- Alla. - Kom igen. Sköterskorna? Vårdarna?
- De vet absolut inte... - Alla.
Ni kan inte stanna. De tror jag är död. Letar de efter er kan de hitta mig.
Jag är ledsen, men ni måste gå.
- Jag kommer och hämtar er. - Jag är inte här. Byter plats på dagen.
- Men jag kan få bort er från ön. - Har ni inte hört ett ord?
Enda sättet är färjan och de har den. Ni kommer aldrig härifrån.
Jag hade en vän. Vi var ihop igår, men skildes åt.
- Har ni sett honom? - Marshal...
... ni har inga vänner.
Där är ni.
Vi undrade när ni skulle dyka upp.
Slå er ner. Seså.
Så ni tog en liten promenad?
Jag bara såg mig omkring.
Njöt ni av Guds senaste gåva?
- Hursa? - Guds gåva.
Våldet.
När jag såg trädet i vardagsrummet hemma-
-grep det efter mig som Guds hand.
Gud älskar våld.
- Det har jag inte märkt. - Jovisst.
Varför finns det annars så mycket? Det är i oss. Det är vad vi är.
Vi krigar, skövlar, plundrar och sargar våra bröder för att Gud gav oss våld-
-för att kriga till hans ära.
- Jag trodde Gud gav oss moral. - Den här stormen är den renaste moral.
Det finns ingen moral utom detta: Kan mitt våld besegra ert?
- Jag är inte våldsam. - Jodå.
Så våldsam man kan bli.
Jag vet, för jag är så våldsam man kan bli.
Stod jag mellan er och en måltid skulle ni, om inte samhällets regler fanns-
-krossa min skalle och äta mig.
Eller hur?
Cawley tror ni är ofarlig, men jag vet motsatsen.
- Ni känner mig inte. Inte alls. - Jodå. Jag känner er.
Vi känner varann sen århundraden.
Satte jag tänderna i ert öga nu, skulle ni kunna hindra mig innan ni blev blind?
Försök bara.
Så ska det låta.
Oroa er inte, ni ska tillbaka till ert rum.
- Nej. - Jag har sett nånting.
- Var har ni varit? - Gått omkring. Tittat på er ö.
Jag glömde att ni åker nu när Rachel hittats.
- Stort möte? - Ja.
Det var en okänd man på avdelning C igår som kuvade en farlig patient.
- Verkligen? - En schizofren paranoid, George Noyce.
Den här Noyce, förvillar han?
Javisst, han gör en mycket upprörd. För två veckor sen blev en patient-
-så lurad att han gav honom stryk.
Cigarett?
Nej tack. Jag har slutat.
- Så ni tar färjan? - Absolut.
- Jag tror vi gjort det vi kom för så... - "Vi", Marshal?
Apropå det, har ni sett honom, doktorn?
- Vem? - Min partner, Chuck.
Ni har ingen partner. Ni kom ensam.
Jag har byggt upp nånting här, och bra saker kan lätt missförstås.
Alla vill det ska gå snabbt. Jag gör nåt som folk inte förstår.
Och jag ger inte upp utan kamp.
Det förstår jag.
Så berätta igen om er partner.
Vilken partner?
Marshal, ska ni nånstans?
Jag är bara på väg till färjan.
Den är tyvärr åt andra hållet.
Vänta, så hittar jag nån som kan ta er till kajen.
- Vad är det här, doktorn? - Nåt lugnande. En försiktighetsåtgärd.
- Försiktighetsåtgärd? - Vad ska ni göra? Döda mig?
- Tycker ni att ni förtjänar det? - För att ha provocerat er?
Vad blir ni inte provocerad av?
- Kommentarer? Ord? - Nazister?
Javisst, det också, och minnen, drömmar.
Ordet "trauma" kommer från ordet sår" på grekiska.
Och vad heter "dröm" på tyska? Traum. Ein Traum.
Sår kan skapa monster, och ni...
Ni är sårad, polismästarn.
Och vi är väl överens om att monster måste stoppas?
- Ja, jag instämmer. - Ja.
- Jag sa att det tar en timme. - Skulle vi städa första våningen?
- Hur länge har du jobbat? - 18 timmar.
Vad håller du på med, vännen?
- Du måste till färjan. - Nej.
Om de tror Chuck är död är han perfekt för deras experiment.
Bara ett ställe de kan ta honom till.
Går du dit dör du.
Om de tvingar honom kvar måste jag få ut honom.
- Jag kan inte förlora nån annan. - Snälla Teddy, gå inte. Gör det inte.
Jag älskar den här för jag fick den av dig...
...men sanningen är...
...att det bara är en djävla slips.
Nej.
Rör er inte.
Tänker du döda mig?
Nej, jag ska inte döda dig.
Varför är du blöt, vännen?
- Vad sa ni? - Ni vet precis vad jag sa.
Geväret är oladdat förresten.
Sätt dig.
Torka dig. Du blir förkyld.
Hur svårt skadade du vakten?
Jag vet inte vad ni pratar om.
Ja, han är här. Be Dr. Sheehan titta på honom innan ni skickar upp honom.
Så Dr. Sheehan kom med färjan i morse?
Inte precis.
Du sprängde min bil. Jag älskade den.
Det var tråkigt.
Skakningarna blir värre. Hur är det med hallucinationerna?
Ge dig av, Teddy. Det här stället gör slut på dig.
- Inte farligt. - Det blir värre.
Dr. Solando berättade om neuroleptikan.
- Gjorde hon? Och när var det? - Hon var i en grotta bland klipporna.
- Men ni får inte tag i henne. - Nej, för hon är inte verklig.
Fantasierna är värre än jag trodde.
Ni har inte fått neuroleptika. Nej, inget alls.
- Vad fan är det här då? - Abstinens.
Abstinens? Från vad? Jag har inte druckit nåt sen jag kom hit.
Klorpromazin. Jag gillar inte farmakologi, men i ditt fall...
Klorproma...vad?
Klorpromazin. Det du fått i 24 månader.
Så i två år har ni låtit nån ge mig droger i Boston, va?
Inte i Boston. Här.
Du har varit här i två år som patient.
Ska ni efter allt jag sett här övertyga mig om att jag är galen?
Vet ni vilka jag hanterar dagligen? Jag är U.S. Marshal.
Du var U.S. Marshal. En kopia på intagningsjournalen ni tog på C.
Bevis för patient 67. På fastlandet skulle det bli förödande.
- Vänta... var... - Men du läste det inte. Läs nu.
Varsågod.
"Patienten är en intelligent, förvirrad arméveteran.
Var med vid befrielsen av Dachau.
Tidigare U.S. Marshal, våldsbenägen.
Visar ingen ånger, för han förnekar sitt brott.
Väl utvecklad mytomani som hindrar insikten om brotten."
Jag har fått nog! Var är min partner? Var är Chuck?
Vi försöker igen. Din frus flicknamn var Chanal, eller hur?
- Tala inte om henne! - Tyvärr måste jag.
Ser du nåt gemensamt? De är din lag om fyra.
- Andrew, vad ser du? - Om ni gjort min partner nåt...
Skärp dig, Andrew! Vad ser du?
Namnen har samma bokstäver.
Edward Daniels har samma bokstäver som Andrew Laeddis.
Som Rachel Solando och Dolores Chanal. Namnen är anagram.
- Er taktik fungerar inte på mig. - Du kom hit för sanningen.
Du heter Andrew Laeddis. Patient 67 är du, Andrew.
Du togs in här för 24 månader sen. Ditt brott är fruktansvärt, oförlåtligt-
-så du uppfann ett annat jag.
Låt oss hålla oss till fakta.
Du skapade en historia där du inte är mördare. Du är U.S. Marshal och har-
-avslöjat en konspiration, så att allt vi säger om vem du är-
-kan du avfärda. - Jag är Edward Daniels.
Jag har hört den här fantasin i två år. Alla detaljer.
Patient 67, Rachel Solando, din saknade partner, mardrömmarna.
Du var i Dachau, men du kanske inte dödade några vakter.
Jag önskar jag kunde låta dig vara kvar i din fantasivärld.
Men du är våldsam, tränad och farlig. Den farligaste vi har.
Du har skadat vårdare och patienter. För två veckor sen George Noyce.
- Nej, doktorn. Ni klådde upp Noyce. - Naturligtvis inte!
- Varför skulle jag klå honom? - För att han kallade dig Laeddis-
-och du gör allt för att inte vara han.
Jag har en utskrift från ditt samtal med Noyce igår.
"Det handlar som alltid om dig och Laeddis."
Ja, det är om mig och Laeddis.
När du frågade om hans ansikte, sa han: "Du gjorde det här."
- Nej, han menade att det var mitt fel. - Du nästan dödade honom.
Direktören och styrelsen har beslutat, att om vi inte kan göra dig frisk nu-
-kommer åtgärder att vidtas som hindrar dig från att nånsin skada någon.
De lobotomerar dig, Andrew. Förstår du?
Ja, jag förstår.
Jag förstår bra.
Om jag inte spelar med förvandlar Naehring mig till ett av sina spöken.
Men min partner då? Ska ni säga till polisen att han är en försvarsmekanism?
Hej, chefen.
Vad fan är det som pågår här?
Jobbar du åt dem?
Det fanns inget annat sätt. Nån måste vara med dig och skydda dig.
Du har iakttagit mig, va?
Iakttagit mig varje minut.
Vem är du? Tala om.
Känner du inte igen mig, Andrew?
Jag har varit din psykiater i två år.
Jag är Lester Sheehan.
Jag berättade för dig...om min fru... Jag klättrade ner efter dig.
Jag tog mig in här för din skull.
Vi har ont om tid, Andrew. Jag svor inför styrelsen-
-att jag skulle skapa ett fulländat rollspel som skulle få dig tillbaka.
Jag trodde att om vi fullföljde det så skulle du förstå hur omöjligt det är.
Du har sprungit omkring i två dagar. Var är nazistexperimenten?
De djävulska drogerna?
Andrew, lyssna på mig.
Om vi misslyckas med dig, så kommer man att misstro allt vi försökt göra här.
Vi kämpar vid fronten i ett krig.
Och nu kommer allt an på dig.
- Stå still! - Andrew! Nej!
Jag heter Edward Daniels!
- Den här är laddad, känns på vikten. - Och det är ditt vapen?
Mina intialer står på sidan. Det är ett skottmärke på pipan.
- Ni kan inte lura mig med den här! - Varsågod och skjut.
Det är enda sättet du kommer från ön.
Andrew, snälla, låt bli.
Min revolver.
- Vad har ni gjort med min revover? - Det är en leksak, Andrew.
Vi säger sanningen.
Dolores var sinnessjuk, manodepressiv, sjävmordsbenägen.
Du drack och struntade i vad folk sa.
Du flyttade till huset vid sjön sen hon satt eld på lägenheten.
- Ni ljuger! - Sluta, Andrew!
Ni drogade cigaretterna! Allt ni gjort är lögn!
Dina barn, Andrew. Dina barn.
Simon. Henry.
- Jag hade inga barn. - Din fru dränkte dem i sjön.
- Den lilla flickan i dina drömmar. - Jag hade ingen liten flicka.
Hon som säger att du borde ha räddat henne, räddat alla.
Din dotter hette Rachel. Förnekar du att hon levat?
Gör du det?
Jag är så ledsen, älskling.
Jag sa att du inte skulle komma hit. Att det skulle bli slutet för dig.
Jag är hemma! Vi tog honom utanför Oklahoma.
Måste ha stannat på 10 ställen på vägen till Tulsa. Jag kunde sova en vecka.
Dolores?
Älskling...
...varför är du genomvåt?
Jag saknade dig.
Jag vill åka hem.
Du är hemma.
Var är ungarna?
De är i skolan.
Det är lördag, älskling.
Det är ingen skola på lördagar.
Jo, i min skola.
Herregud.
Herregud!
Herregud. Herregud.
Å, Gud, nej.
Kom igen, seså.
Nej, käre gode Gud.
Käre Gud, nej!
Nej.
Älskling.
Vi sätter dem runt bordet, Andrew.
Vi torkar dem och byter kläder på dem.
De blir våra levande dockor.
I morgon kan vi ha picknick.
Om du nånsin älskat mig, Dolores...
...så sluta prata.
Jag älskar dig.
Släpp mig fri.
Å, älskling.
Vi badar dem.
- Jag älskar dig, vännen. - Jag älskar dig också.
- Jag älskar dig så mycket. - Jag älskar dig så mycket.
Å, älskling.
Andrew.
Andrew, hör du mig?
Rachel. Rachel, Rachel.
Rachel?
Vilken Rachel?
Rachel. Rachel Laeddis.
Min dotter.
Varför är du här?
- För att jag dödat min fru. - Och varför gjorde du det?
För att hon mördade våra barn...
...och bad mig släppa henne fri.
- Vem är Teddy Daniels? - Han finns inte.
Och Rachel Solando. Bara påhitt.
- Varför? - Vi vill att du säger det.
Efter sitt första självmordsförsök...
...sa Dolores...
Att hon hade en levande insekt i hjärnan.
Hon kunde höra dess knäppande i huvet-
-hur den drog i trådarna som på lek.
Hon berättade det.
Hon berättade, men jag lyssnade inte.
Jag älskade henne så mycket förstår ni.
Varför hittade du på dem?
För att jag inte klarar av att veta, att Dolores mördade våra barn.
Och jag...
Jag dödade dem för att jag inte skaffade henne hjälp.
Jag dödade dem.
Jag fruktar en sak, Andrew. Vi bröt igenom för nio månader sen-
-och sen gick du tillbaka.
- Det minns jag inte. - Jag vet.
Du återställs, Andrew, som ett band i som går runt utan slut.
Jag hoppas det vi har gjort är att förhindra en upprepning-
-men jag måste veta att du accepterat verkligheten.
Ni tog hand om mig, doktorn?
Ni försökte hjälpa mig när ingen annan ville.
Jag heter Andrew Laeddis...
...och jag mördade min fru våren -52.
Hur mås det så här på morgonen?
- Bra, och du? - Kan inte klaga.
Så vad gör vi nu?
Säg du.
Vi måste komma bort från den här klippan, Chuck. Till fastlandet.
Det pågår nåt fanskap här.
Var inte orolig, partner, de tar oss inte.
Visst, vi är för smarta för dem.
Javisst är vi det.
Det här stället får mig att undra...
Vadå, chefen?
Vad skulle vara värst...
...att leva som ett monster eller dö som en god människa?
Teddy?
Text: Säljägaren och Simontax www.sweSUB.nu